Айзък Азимов
Четириизмерната котка

Превод от английски: Григор Попхристов, 1997

chitanka.info

Тази история ми разказа много отдавна старият Мак, който живееше в колиба на баира — точно над нашата стара къща. Бил е миньор на астероидите по време на треската през трийсет и седма, а сега прекарваше по-голямата част от времето си в хранене на седемте си котки.

— Защо толкова много обичате котките, мистър Мак? — попитах го аз.

Старият миньор ме изгледа и се почеса по брадичката си.

— Защото те ми напомнят за моите малки любимци от Палас, които малко приличаха на котки — отвърна той. — Имаха почти същите глави и бяха най-умните домашни любимци, които човек е виждал. Сега обаче всички те са мъртви!

Почувствах съжаление и го изказах. Мак въздъхна тежко.

— Най-умните домашни любимци — повтори той. — Четириизмерните котки.

— Четириизмерни ли, мистър Мак? Но нали четвъртото измерение е времето? — Бях научил това миналата година.

— Значи си се пообразовал, а? — Той изчисти лулата си и бавно я напълни. — Разбира се, четвъртото измерение е времето. Тези котки бяха дълги около една стъпка, високи шест инча, дебели четири инча и се простираха някъде до средата на следващата седмица. Това са четири измерения, нали? Ако ги погалиш по главата, може би няма да замахат опашка по-рано от следващия ден. Някои от по-големите екземпляри не биха замахали дори преди по-следващия ден. Факт!

Не бях убеден, но не казах нищо.

— Те бяха също най-добрите малки пазачи сред всички създания. Трябваше да бъдат. Щом откриеха крадец или друг подозрителен субект, пищяха като луди. И ако видеха крадеца днес, пищяха вчера. Тъй че всеки път бяхме предупреждавани двайсет и четири часа по-рано.

Зяпнах от изненада.

— Честно ли?

— Честно. Искаш ли да знаеш как ги хранехме? Чакахме ги да заспят и тогава знаехме, че са заети с храносмилането си. Тези малки четириизмерни котки винаги смилаха храната точно три часа преди да я погълнат, защото стомасите им се намираха три часа назад във времето. Тъй че, когато отиваха да спят, бяхме свикнали да поглеждаме часовниците си и да ги храним точно след три часа. — Мак беше вече запалил лулата си и пуфкаше. — Все пак, веднъж допуснах грешка — тъжно поклати глава той. — Бедният малък четириизмерен котарак, Джо! Една сутрин отиде да спи в девет часа, а на мен ми се стори, че е осем. Естествено, занесох му храната в единайсет. След това го търсих навсякъде, но не можах да го открия.

— И какво се беше случило?

— Кой би очаквал, че вътрешностите на някоя четириизмерна котка биха могли да се справят със своята закуска само два часа след като са смлели храната. Накрая го намерих в сандъчето за инструменти — беше се довлякъл там час по-рано и бе умрял от лошо храносмилане. Бедният малък приятел! След този случай винаги навивах будилника, за да не повторя тази грешка.

Настъпи кратко траурно мълчание, след което продължих шепнешком:

— Казахте, че са измрели всички. По тази причина ли?

— Не — Мак тъжно поклати глава. — Прихванаха хрема от нас, хората, и измряха седмица преди да я прихванат. Бяха твърде много, но година след пристигането ни на Палас останаха само десетина. Неприятното, малки приятелю, беше, че когато умираха, се разпадаха на части и бързо изгниваха. Особено малкият четириизмерен трансформатор, който им бе в мозъка и поради който се държаха по този начин. Всичко това ни струваше милиони долари.

— Защо, мистър Мак?

— Ще ти кажа… Някои учени на Земята разбраха за нашите малки котки и ни съобщиха, че всички ще измрат, преди да осъществим следващата връзка. Затова ни предложиха по един милион долара за всяка добре запазена четириизмерна котка.

— И какво стана после, мистър Мак?

— Направихме всичко възможно, но котките не издържаха. След смъртта си не бяха в добро състояние и трябваше да ги заравяме. Опитахме се да ги сложим в лед, но така се запазваха само отвън. Вътрешностите ставаха на каша, а учените искаха точно тях. Естествено, ние бяхме готови да направим всичко, защото всяка от тях ни струваше по един милион долара. Един от нас реши, че ако поставим четириизмерната котка в гореща вода, водата ще се просмуче в нея, когато наближи да умира. А след като умре, ще можем така да замразим водата, че да се превърнат в масивен къс лед.

Долната ми челюст увисна.

— Помогна ли това?

— Опитвахме многократно, синко, но не можехме да замразим водата достатъчно бързо. Докато я превърнем цялата в лед, четириизмерният трансформатор в мозъка се разлагаше. Замразявахме водата все по-бързо, но все без ефект. Накрая остана само една четириизмерна котка, която също даваше признаци, че скоро ще мре. Бяхме отчаяни. И тогава един от колегите се сети нещо. Той измисли сложен уред, който щеше да замрази цялата вода за част от секундата. Взехме последния малък любимец, потопихме го в гореща вода и го окачихме в машината. Той ни погледна някак странно, издаде жален звук и издъхна. Натиснахме бутона и го заледихме в масивен блок за около четвърт секунда — Мак отново въздъхна тежко. — Но напразно. Четириизмерната котка се развали отвътре за петнайсет минути и загубихме последния милион.

Аз затаих дъх.

— Но, мистър Мак, вие току-що казахте, че сте я заледили за четвърт секунда. Тя не е имала време да се развали.

— Точно така, малки приятелю — каза унило Мак. — Направихме го дяволски бързо. Четириизмерната котка не се запази, защото замразихме горещата вода толкова дяволски бързо, че ледът остана все още топъл.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.